Dansk oversættelse af LiuD
Mine damer og herrer!
Udmærket af deres land...
...dekoreret af deres Dronning...
...og elsket her i Amerika.
Her er Beatles!
Shea Stadion New York, 15. august 1965.
Mange tak. Vi vil nu gerne fortsætte...
...med en sang, som var på en af vores plader for et par måneder siden.
Sangen hedder I Feel Fine.
Jeg følte aldrig, at folk kom for at høre vores show.
De kom for at se os.
For lige fra første nummer...
...ville larmen fra skrigene...
...drukne alt.
Vox lavede nogle specielle forstærkere til den turné.
De var på 100 watt.
Vi gik fra forstærkere på 30 watt til 100 watt.
Neil Aspinall - turné-manager. Lyden var koblet til stadionets store højttalere.
Så publikum hørte ikke nødvendigvis lyden fra scenen.
De lyttede til det, der kom ud af det almindelige lydsystem.
Vores lyd kom ud af stadions søjlehøjttalere, så ---
Så det kan ikke have lydt særlig godt.
Kan I høre mig?
Vi vil gerne spille en langsom sang nu.
Den er også fra Beatles VI, eller sådan. Jeg ved ikke, hviken en den er fra.
Jeg har den ikke.
Det er en vals. Husk det.
Nå, men sangen hedder, optimistisk nok... Se hende der!
Den hedder Baby's in Black.
Den næste sang vi vil spille ---
John havde det sjovt. Han kunne lide komedie, hvad der var fedt.
Det gode ved John var, hvis showet var lidt anspændt...
...hvad det utvivlsomt var...
...det er det, når man spiller for så mange mennesker for første gang...
...så slog hans komediespil igennem, og han begyndte at skære ansigter.
Skuldrene kørte, det var meget opmuntrende.
For så var der i hvert fald én, der ikke tog det alvorligt.
Hvis du ser på klippene, kan du se, hvordan vi optræder.
Også i forhold til stedet.
Det er meget stort og underligt.
Ved det show føler jeg...
...at John gik i opløsning, blev skør.
Han blev ikke mentalt syg, han flippede bare.
Hvis du ser på, når han spiller elektrisk klaver med albuerne.
Det var meget underligt.
Vi spillede I'm Down.
Jeg spillede orgel på pladen og besluttede, jeg ville spille det på scenen for første gang.
Jeg følte mig nøgen uden guitar, og George grinede for meget til at kunne spille.
Jeg gjorde det for sjov.
Det var fantastisk, det største publikum vi havde spillet for nogensinde.
Jeg tror, det var det største liveshow nogensinde.
Det var fantastisk.
Det var en god oplevelse, den første virkelig store friluftskoncert.
"Wow, se engang!" og sådan.
Sådan tænkte jeg ikke på det dengang.
Jeg indså ikke selv, at det var den første virkelig store ---
Altså, 55 000 mennesker!
Selv i dag er det mange, 56 000.
Men dengang, det er som med gamle penge, det var som millioner.
60 000 mennesker.
De fortalte mig, der var 70 000 ---
På en af rejserne mødte vi Elvis.
Det var et af højdepunkterne fra vores besøg.
Men da vi nærmede os huset, havde vi glemt, hvor vi var på vej hen.
Vi kørte i en Cadillac limousine.
Der er ikke andet end rundkørsler i Los Angeles, forstår du.
Jeg tror, vi kørte ned ad Mulholland Drive.
Vi fik et par kopper te omme bagi bilen.
Da vi nåede til Elvis' hus, havde vi glemt, hvor vi skulle hen.
Det betød ikke rigtig noget.
Bel Air, faktisk. Mødet var arrangeret, og vi skulle møde ham.
Jeg var ret spændt inden ankomsten.
Vi kom til de her kæmpe låger - vi skulle møde Elvis!
Vi væltede allesammen ud af bilen, ligesom i en Beatles-tegneserie.
Helt hysteriske... og prøvede at lade som ingenting...åndssvagt.
Inde i huset sad Elvis på en sofa og spillede på en Fender bas.
Den var sluttet til en forstærker, og han så tv.
"Der er Elvis!"
Det var bare Elvis. Han lignede Elvis på en prik.
Han var kongen, ikke? Det var Elvis.
Det var "Mr Hips", forstår du. Den hoftesvingende mand!
Wow, det var Elvis!
Han spillede Mohair Sam hele aftenen.
Han spillede den uafladeligt på en jukebox. Det var tidens plade for ham.
Det var fedt at se, han var musik-elsker, ikke kun...
...for det var også en af vores yndlingsplader på det tidspunkt.
Han havde et tv kørende hele tiden, ligesom jeg selv har, forresten.
Foran tv'et stod en massiv Fender bas-forstærker...
...med en stor bas tilsluttet.
Han spillede hele tiden bas, med billede på fjernsynet.
Så vi kom indenfor og begyndte at spille med ham.
Vi tilsluttede hvad vi kunne finde, og vi spillede og sang allesammen.
Jeg jammede aldrig med Elvis.
- John sagde, han... - John jammede med Elvis.
Det må have været, mens vi var ude af rummet.
Jeg tror, det var, fordi han havde en bas, så jeg tænkte...
...sådan, en bas! tænkte jeg, interessant!
- Ringo spillede fodbold med ham. - Jeps, jeg spillede fodbold med Elvis.
Omkring kl. 22.00 - 22.30...
...kom Priscilla ind.
Hun havde noget langt på... og en tiara.
Jeg har et billede af hende som... som en slags Barbiedukke...
...med en slags lilla sløjfe i sit meget opsatte hår.
Jeg brugte det meste af festen på at opsnuse, om nogen havde en joint.
Jeg tror ikke, det ville betyde noget for mig, om hun var der.
For jeg det var ham, jeg kom for at møde.
Jeg kan ikke huske de fyre, han havde med sig.
Hans Memphis-mafia, eller hvad man nu kaldte dem.
Han var omgivet af disse snyltere.
"Jeg går på toilettet nu." "Okay, Elv, vi kommer med." Underligt.
Jeg var så sur over, at han ikke lavede musik, som han burde.
Vi spurgte ham om det, at han kun lavede film...
...og ingen personlige optræden eller tv.
Jeg tror, han var vild med at lave film.
Hvis vi ikke laver personlige optrædener, keder vi os med det samme.
Han siger, han savner det lidt.
Han var fed, ligesom jeg havde forventet det.
Det tonede ligesom ud, man kunne ikke komme tæt på.
Vi kunne ikke være blevet venner, det var umuligt.
Vi var ikke kammerater eller noget, men har var rigtig sød.
Han var en flink fyr, han var slank og sådan.
Han var fin. Jeg er glad for at have mødt ham.
Det var et af de store møder i mit liv.
Det mest triste er nu, år senere...
...så finder vi ud af, han prøvede at få os forbudt i Amerika.
Han var tæt på CIA og den slags.
Det er meget trist for mig, at han følte sig så truet.
Han mente altså, som mange andre, at vi var skadelige for Amerika.
I '62 turnerede vi i en varevogn, og folk grinede ad os.
Sådan startede vores karrierer. Vi blev leet ad i Skotland.
Så blev folk interesserede, og de begyndte at lytte og synes om os.
Så begyndte skrigeriet.
Verden brugte os som en undskyldning for at flippe ud.
Og siden hen bebrejdede den os.
Vi var midt i det hele, i en bil eller et hotelværelse, ikke meget at gøre.
Vi kunne ikke gå ud, ingenting.
Det var kedeligt for os, vi vidste, de ikke ville høre noget.
Det var som optøjer, ikke som et show.
Det føltes farligt, for alle var ude af kontrol.
Selv betjentene blev fanget ind af galskaben.
Det var som en film.
Vi følte os fanget i midten af det, mens alle andre flippede ud.
Vi var de mest normale midt i det hele.
Vi indså gradvist, at ingen hørte efter.
Det var okay i starten...
...men værre endnu, så spillede vi rigtig dårligt.
Nu var vi et stort band. Når vi sagde "whaaaa" og rystede med hovedet...
...gik de grassat.
Jeg synes ikke, det var så slemt.
Jeg spillede ad helvedes til.
Jeg kunne kun lige holde rytmen.
Ikke lave andre ting.
Hvis jeg lavede noget på bækkenerne, blev det til ingenting.
Ikke en lyd.
Jeg følte bare, at vi spillede rigtig dårligt.
Jeg var gået med i Beatles, fordi det var Liverpools bedste band.
Jeg ville spille med gode musikere, og det var, hvad det handlede om.
Vi var først og fremmest musikere.
George Martin - pladeproducer Deres musikalske kreativitet var ikke ved at dø ud.
Tværtimod blev de mere og mere produktive.
Det materiale de kom med, blev meget mere interessant.
De opdagede nye grænser hele tiden.
Hele vores indstilling forandrede sig.
Vi var blevet lidt mere voksne.
Jeg tror, hash betød meget for vores forandringer.
Specielt for sangskriverne.
Fordi de skrev anderledes sange, spillede vi anderledes.
Vi udviklede os på alle områder i vores liv...
...åbnede op for mange forskellige holdninger.
Vi skiftede retning fra det poppede såsom Thank You Girl.
De tidlige sange - From Me to You, She Loves You...
...det var direkte henvendt til vores fans.
Det er, som om vi siger: Køb nu den her plade!
Thank You Girl og PS I Love You var meget sådan.
På et tidspunkt havde vi lavet nok af det og drejede af...
...i retning af sange som var mere surrealistiske, mere underholdende.
Der kom andre folk til, som havde en indflydelse.
Jeg ved virkelig ikke, om vi blev påvirket.
Dylan begyndte at påvirke os ret kraftigt omkring den tid.
Det var en slags samtidig indflydelse.
Det var omkring Rubber Soul, at det begyndte at ske.
Vi begyndte på den tid at nærme os forskellige slags musik.
George gik op i det indiske.
Vi lyttede alle til klassisk musik...
...og til andre typer musik, som ikke var rock'n'roll.
George bevægede sig ind i det indiske.
Han kan bedre selv forklare, hvornår det var.
Under filmningen af Help!...
...var der nogle indiske musikere i en restaurant-scene.
Dengang prøvede jeg at spille lidt citar.
Det år blev jeg ved med at høre Ravi Shankars navn, omkring tre gange.
Den tredje gang sagde en ven til mig:
"Har du hørt om Ravi Shankar?"
Så gik jeg ud og købte pladen.
Så var det sket, det var så...
...bekendt for mig at lytte til den musik.
Det var omkring da, jeg købte en citar.
Jeg købte en billig citar i en India Craft-forretning i London.
De lå og flød. Jeg havde ikke fundet ud af, hvad jeg ville bruge den til.
Da vi arbejdede med Norwegian Wood, manglede den ligesom et eller andet.
Så det var ret spontant, såvidt jeg husker...
...jeg tog citaren, fandt noderne, og spillede den bare.
Vi optog det og lagde det på, og det ramte ligesom lige plet.
De blev mere og mere interesserede i usædvanlige lyde.
De prøvede nye instrumenter og sagde til mig:
"Hvilke ideer har du til det her?"
Med Yesterday var det første gang, vi brugte andre musikere på plade.
Den eneste der havde spillet med dem før, var mig.
Nu havde vi en gruppe af andre musikere...
...så vi var ikke imod at bruge andre mennesker eller lyde.
Rubber Soul var en indikator på, hvor det bar henad. Fedt album.
Det var min favorit dengang. Det bedste vi havde lavet, synes jeg.
Vi vidste godt, vi lavede et godt album.
Coveret, hvor vi er strakt ud...
...sådan noget kunne vi godt lide.
Sådan noget tilfældigt noget, som kunne ske...
Fotografen, Bob Freeman, havde taget billeder i Johns hus.
Vi havde vores nye tøj på, polo-trøjer.
Vi tog ligefremme portrætter, vi poserede alle fire.
Tilbage i London var han i en eller andens lejlighed...
Han viste os lysbilleder på en lille karrusel...
...og han havde en stykke pap, som var album-størrelse.
Han projicerede fotografierne over på det, ligesom et cover.
Vi havde lige valgt et foto. Vi sagde: "Det ser godt ud."
Vi syntes alle sammen, vi så godt ud på det billede.
Han var ved at pakke sammen, da pappet faldt en smule baglæns.
Det forlængede fotoet og vi spurgte: "Kan du lave det sådan?"
Han sagde: "Ja, det kunne jeg godt," så vi tænkte, sådan... Rubber Soul!
Så der var ikke nogen mystisk betydning bag det.
Det var bare fire knægte, der fandt på noget at kalde deres nye album.
Jeg kan ikke se den store forskel på Rubber Soul og Revolver.
For mig at se kunne de være plade 1 og plade 2.
Måske tager jeg fejl, jeg har ikke spillet dem lige i rap.
Men de var begge meget behagelige og fornøjelige plader for mig.
Den har den kvalitet, fordi den er en opfølgning...
...og vi var lige begyndt af finde os selv i studiet.
Hvilke muligheder vi havde...
...udover bare at være os fire, der spillede og sang.
De fik nogle mere slagkraftige ideer i studiet.
De begyndte at fortælle mig, hvad de ville have og bad mig om ideer.
Flere måder at omsætte disse ideer til virkelighed.
Vi var godt i gang med albummet, og vi var klar over, jeg skulle lave et nummer.
Vi ville sige: "Har I en sang?" eller: "Vi har den her til dig."
Jeg mente, det måske ikke ville være nogen dårlig idé...
...i stedet for at give ham en meget seriøs sang...
...for han var ikke meget for at synge.
Jeg husker, jeg fik ideen, lige før jeg faldt i søvn.
Det lille tusmørke, hvor skøre ideer kommer ind i dit hoved.
Jeg tænkte bare på Yellow Submarine.
På det tidspunkt var jeg selv begyndt at skrive.
Men det var svært at komme frem med sangene, når man havde Lennon og McCartney.
Det var lidt af en joke, for når jeg kom med det, jeg havde skrevet...
...så grinede de, fordi jeg havde genskrevet en gammel standard.
Jeg var god til at genskrive Jerry Lee Lewis-sange.
Jeg havde ikke mange sange. Det var mere eller mindre dem, jeg havde skrevet.
Jeg var altid i gang med et par stykker.
Og i de senere år havde jeg et stort bagkatalog.
Men i midten af 60'erne havde jeg ikke så mange.
George gennemgik det samme som jeg med sine første sange.
Men det varede ikke så længe.
Så kom vi med rigtig gode sange. Hvem af os var på Revolver?
Det var da, man opdagede, man faktisk...
...betaler mere til skattemanden end ---
Man er så glad, når man endelig tjener penge, og så finder man ud af ---
Dengang betalte vi 19 shilling 6 pence ud af hvert pund.
Der gik 20 shilling på et pund.
Der var over-skat, ekstra-skat, skat-skat osv.
Det var til grin.
En hård bøde at betale for at tjene penge.
Det var på Revolver, vi havde sangen Tomorrow Never Knows.
Den var en stor nyskabelse.
Det er mig i min Tibetanske Dødebog-periode.
Og udtrykket Tomorrow Never Knows var endnu en af Ringos.
Jeg var forlegen over teksten til Tomorrow Never Knows...
...så jeg tog en af Ringos misforståelser, ligesom Hard Day's Night...
...for at tage brodden af den tunge filosofiske tekst.
John havde en sang, som stod helt i c-dur.
Fed idé, syntes vi, ligesom i indisk musik var det hele i samme toneart.
Jeg undrede mig over, hvordan George Martin ville tage det, for det var en hård overgang.
Vi plejede at have mindst tre akkorder, og måske en anden i de miderste otte takter.
Pludselig hamrede John bare derudad ret alvorstungt i c-dur.
Dengang var der ingen teknologi som i dag.
Der var to guitarer, bas og trommer, det var det.
Hvis vi lavede noget i studiet ved hjælp af studietricks...
...så kunne vi ikke lige genskabe det på scenen.
I dag kunne man lave Tomorrow Never Knows, og have alle loops'ne på keyboardet.
Man kunne have så mange pianister, trommeslagere og orkestre man ville.
Men dengang var vi bare et lille dansehals-band.
Vi havde ingen planer om at blive flere.
Det svære var de komplicerede harmonier, lave dem live på scenen.
Som f.eks. Nowhere Man.
- Nowhere Man var okay, var den ikke? - Den var okay, men svær.
Circus Krone München.
Et sted mellem albummer og turneer... Jeg havde i hvert fald en tandlæge ---
En aften var John og hans kone Cynthia...
...og Patti og jeg til middag hos den fyr.
Af en eller anden grund...
...havde han fået fat i lysergic acid diethylamide 25...
...som på det tidspunkt ikke var ulovligt.
Det var lovligt udskrevet medicin.
Men vi vidste ikke noget om det.
Jeg mener at huske at have hørt vagt om det.
Men jeg vidste ikke rigtig, hvad det var.
Han kom det bare i kaffen.
Han vidste ikke, hvad det var.
Det var in blandt middelklasse-londons swingers, som havde hørt om det.
De vidste ikke, det var anderledes end pot eller piller, og de gav os det.
Han rådede os til at blive. Vi troede, han mente til et orgie og ville ikke vide.
Den virkede lidt lurvet på mig...
...hvis han prøvede at få noget til at ske der i hans hus.
Der var en grund til, at han ikke ville lade os gå.
Han sagde: "Lad bilen stå her, jeg kører jer, og I kan komme tilbage senere."
Jeg sagde: "Nej, vi kører i min bil," og det gjorde vi. Sammen med ham i hans bil.
Vi kom frem til natklubben.
Vi var vanvittige. Vi troede alle, der var brand i elevatoren.
Bare en lille rød lampe, og vi skreg allesammen hysterisk.
Vi kom op på etagen, hvor diskoteket lå.
Døren åbnede, og vi råbte alle: aaaaaaaaaaaaj!
Vi oplevede, at elevatoren brændte, eller at vi kom i helvede.
Vi var hysteriske, skøre.
Så kom vi ud deroppe, og alt var i orden.
Vi sad der i timevis, og jeg endte med at køre alle hjem.
Det var dagslys, og jeg kørte i en Mini med John, Cynthia og Patti.
Jeg mener at huske, vi kørte 25 km/t.
Jeg koncentrerede mig virkelig.
Noget af tiden føltes det helt normalt.
Så blev det pludselig helt skørt.
Jeg var rigtig bange for den slags.
Når man er ung, lærer man... pas på med de djævlestoffer...
...så da syre kom, havde vi hørt, at man aldrig blev den samme igen.
Det ændrer ens liv, og man tænker aldrig på samme måde igen.
Jeg tror, John var ret optaget af den tanke. Jeg blev bange.
Jeg mente, det kunne betyde, jeg aldrig ville komme tilbage igen.
Altså, for pokker, det er nok ikke det smarteste at gøre.
Så jeg trak tiden ud, og blev opfattet som lidt tilbageholdende i gruppen...
...for der var en del gruppepres.
Day Tripper - det var en sang om stoffer, jeg kunne godt lide ordet.
- Det sidste Saturday Club show... - Som vi nogensinde vil lave...
Da det er sidste Saturday Club før jul, vil vi gerne...
...ønske alle en rigtig glædelig julekage...
...og takke alle, som har sendt kort i denne uge og alle andre uger.
Jeg håber, I alle får en glædelig jul og et rigtig godt nytår.
- Pænt af jer at kigge indenfor i dag, drenge. - Nå, vi lavede alligevel ikke noget.
Slet ikke, Brian. Som du sagde, glædelig jul.
- Vi kan ikke bede jer arbejde i dag. - Nej, det er ikke tilladt.
Vi vil spille jeres plade. Betyder det noget hvilken side?
We Can Work It Out. (Det skal vi nok finde ud af.)
Men sådan bare mellem os...
- Har I den? - Ja, jeg lægger den på nu.
Nu går nålen ned i rillen.
Altså, med al galskaben ---
Som vi sagde, var det ret svært at komme rundt.
Af magelighed besluttede vi at holde op.
Det var for meget bøvl at promovere vores plade i tv-studier og lignende.
Vi ville bare lave vores egne små film og sende dem ud.
Det der skete, var...
...vi kunne ikke få tid til alle de live tv-shows.
Over alt i verden var der: Shindig, Ed Sullivan Show...
...Top of the Pops, Thank Your Lucky Stars og shows i Frankrig, Tyskland osv.
Vi besluttede altså at lave noget vi kaldte promo-film.
En promo-film for hver sang.
Den sendte vi til tv-stationer rundt om i verden.
Det ville klare deres forpligtelse, eller løse problemet.
Ideen med det var, at vi ikke behøvede at tage afsted.
Vi syntes, det var en fed idé at sende filmene.
Vi kaldte dem ikke videoer, der kun kørte på tv.
Vi syntes, det var et smart trick.
Lad os lave dem, og så kan vi blive hjemme.
Mine damer og herrer, her er en optagelse til os fra England.
Med Ringo Starr, Paul McCartney, John Lennon og George Harrison.
Hej, Ed, hvordan går det?
Jeg er ked af, vi ikke kan være med selv i showet...
...men alle mennesker har travlt i dag, med at vaske og lave mad.
Vi håber, I kan lide den. Den ene hedder Rain og den anden Paperback Writer.
Ideen var at sende dem til Amerika, fordi vi ikke kunne tage alle steder hen.
Vi sendte dem for at promovere pladen.
I dag gør alle det.
Det er bare en del af promoveringen af en single.
Så på en måde opfandt vi MTV.
Det var den første plade med baglæns musik på.
Hanada Lufthavn Tokyo, 30. juni 1966.
Det er noget, vi aldrig rigtig snakkede om.
Overalt hvor vi kom dengang, var der en demonstration omkring noget.
Der var gadekampe.
Og folk demonstrerede, fordi Budokan...
...skulle være en åndelig sal, reserveret til kampkunst.
En japaner sagde, at jeres optræden ville krænke Budokan...
...som er helliget traditionel japansk kampkunst.
Og I er et dårligt forbillede for japanske unge...
...ved at lokke dem væk fra traditionelle japanske værdier... Hvad synes I?
Hvis en dansetrup fra Japan tager til Storbritannien...
...vil ingen sige, de overtræder traditionelle love.
Eller at de prøver at ødelægge noget.
Vi synger her, fordi vi er blevet inviteret.
Jeg vil for øvrigt hellere kigge på sang end brydning.
Vi prøver ikke at krænke noget.
Og vi er for øvrigt lige så meget ud af en tradition.
Der var altid bøvl med nogen i de byer, vi tog til.
Der var noget galt.
Vi var lukket inde i lang tid på hotellet, og der kom handlende...
...og viste os elfenben og sådan noget.
Folk tager til Tokyo og shopper. Vi kunne ikke forlade hotellet.
Jeg prøvede en gang at komme ud, men en politimand løb efter mig.
Paul og måske Ringo slap ud en dag og kom afsted i en taxi.
Politiet fangede dem, og fik dem til at tage tilbage til hotellet.
Men John og jeg slap faktisk ud.
Vi slap ned på det lokale marked, og det var fedt.
Vi kiggede på ting og købte noget.
Så kom politiet og fangede os og sagde: "Frække drenge!"
Vi måtte kun komme ud, når der var koncert.
Det var tilrettelagt som en militærmanøvre.
"Præcis kl. 17.30 vil vi banke på jeres dør."
Præcis som planlagt. Så sagde de: "I stiller op i række uden for værelset."
"Kl. 17.32 går vi fra døren..."
"...og går mod elevatoren."
"Kl. 17.33 er vi ved elevatoren."
"Elevatoren er et minut og otte sekunder om at køre ned."
"Kl. 17.35 vil vi være ved parkeringspladsen."
Så sagde de: "Du skal køre i en bil med Mr Evans."
De havde bestemt, hvor folk skulle sidde i alle bilerne.
Utrolig effektivitet, vi havde aldrig set noget lignende i England.
For bare at være, som vi var.
De bankede på døren, og vi kom ikke ud.
Det ville helt spolere deres tidsplan.
De blev helt tossede...
...fordi vi ikke var gået ned ad gangen kl. 19.14 og tyve.
Vi vidste, hvordan det ville virke på dem.
Da vi tog hen for at spille, havde de organiseret fans'ne...
...med politipatruljer på alle gadehjørner...
...så der ikke pludselig stod nogle fans og vinkede i vejsiden.
De var blevet gennet hen til hjørnet og fik lov til at vinke derfra.
Så man kørte hen ad vejen, og der var små "ihhhhh".
Så kørte man nogle hundrede meter, og der lød igen "ihhhhh".
Det var meget mærkeligt. Publikum var meget søde.
De var reserverede, men oppe på dupperne, eller de prøvede at være det.
For politiet havde telelinser over det hele og enhver, der rejste sig op...
...og så ud til at ville løbe mod scenen...
...blev fotograferet.
Så folk var meget hæmmede i, hvordan de kunne reagere på os.
Men det var en varm modtagelse.
Det var rart, men lidt klinisk.
Nippon Budokan Salen
Mine damer og herrer, lad os byde Beatles velkommen!
De tætte harmonier på sange som Paperback Writer og Nowhere Man...
...var meget svære at lave på scenen, fordi den var så tom.
Der var ingen guitarer at hente den fra.
Vi havde en otte-spors på det tidspunkt, det var problemet.
Så vi kunne lave dobbelt-spor.
Vi konkurrerede jo også med Beach Boys' Pet Sounds og lignende.
Jeg tror, det var omkring den tid...
...alle stemmerne var doblet.
Det kunne man ikke lave på scenen.
Aftenoptræden 30. juni 1966.
Man kom til et punkt, hvor det var rigtig dårligt ---
Så lavede vi vores Elvis-ben og vinkede til publikum...
...som så skreg, og det dækkede over det.
Jeg tror, Paul allerede har sagt, at skrigene...
...dækkede over en del bekymrende steder.
Skrigene dækkede over en del skødesynder...
...og de shows hvor de ikke var der ---
Det andet show var ret godt, men det første var lidt af et chok.
Du mener faktisk, vi spillede bedre i de tredive minutter, vi havde?
Ja, det gjorde vi vel.
Nå, ja, det er nok rigtigt.
Aftenoptræden 1. juli 1966.
Jeg tror, det gik op for alle omkring da. Jeg husker, vi havde et møde...
...hvor vi mest snakkede om, at vi gik ned ad bakke som musikere.
For slet ikke at tale om kedsomheden ved det.
Der var altid så meget pres, lige fra det øjeblik vi åbnede øjnene.
Folk der ville have fat i dig af alle mulige grunde.
For at være venner, få et interview eller radio.
Der var pres fra første minut.
Filippinerne var en fejltagelse lige fra begyndelsen.
Lige fra vi kom, var det rigtig skidt.
Jeg hadede Filippinerne.
Det var som et af de steder, hvor man ved, folk vil slås.
De skubbede, og hvis man gjorde noget, ville de...
Dansk oversættelse af LiuD